Jag är Christopher Frayling, Sergio Leones levnadstecknare.
Jag ska kommentera För några f dollar mer.
Sergio Leones andra västern börjar med ett visslande ljud
och ett gevär som osäkras och en cigarr som tänds.
Vi vet från förra filmen, att det är Clint Eastwood, men han syns inte.
Det var faktiskt Sergio Leone själv som visslade.
Han befinner sig på en klipphylla i Almería.
Det är norr om Tabernas, där huvudkulisserna fanns,
med Los Filabres-bergen i bakgrunden.
De flesta västernfilmer, som Banditjägaren fran 50-talet,
börjar med att skurken skjuter på hjälten i dalen.
Men här skjuter hjälten en okänd man i dalen.
Han trillar av hästen.
Röken från cigarren bildar bokstäverna i filmtiteln.
Sen blir bokstäverna en rörlig måltavla
för att undvika skotten från prisjägaren
som står på klippan till höger.
Här vågar alla använda sina riktiga namn.
I För en handfull dollar användes pseudonymer.
Ledmotivet är ännu mer extremt -
visslandet, trumslagen, maranzanon, mungigan,
den obegripliga körsången, klockan, piskan och gitarren.
Det är banbrytande musik för en västern,
som traditionellt sett har mer orkester och folkmusik.
Det är rockiga toner,
men på högre volym än i För en handfull dollar.
Jag frågade en av artisterna hur texten lät, men han mindes inte.
Det är "Vi kan slåss", "Vi utmanar" eller "I vinden".
Det kvittar, det är bara ett sound.
Rösten är bara ytterligare ett instrument.
Samma team gjorde den första filmen -samma scenograf,
samma tonsättare, samma chefsfotograf
och många av skådespelarna var med i den första filmen.
Filmen gjordes ett ar efter För en handfull dollar.
Man ville följa upp framgången
och den skulle först heta The Bounty Killer.
Titeln ändrades på grund av den första filmens framgång.
Det är perfekt -För en handfull dollar, För några f dollar mer.
Och att se Leones namn skjutas,
fick Eli Wallach att medverka i Den gode, den onde, den fule.
Regissören måste ha humor
om han kunde göra så med sitt namn.
Budskapet är att landet är laglöst. Prisjägarna tar lagen i egna händer.
Det börjar med en bild på Bibeln. Enligt manuset var det Byrons dikter
för att visa att personen var bildad.
Men det blev Bibeln,
så för ett ögonblick tror vi att han är präst.
Det filmades på tåget från Guadix till Almería.
Det var det första tåget i en västern av Leone,
ett tecken på att budgeten var större än tidigare.
Rösten bakom Bibeln tillhör Lee Van Cleef,
en riktig västernveteran.
Han spelade oftast en mindre skurk
som dödades efter halva filmen.
Han blev nedstucken i Sheriffen i Dodge City, skjuten i Bravados,
skjuten i Sheriffen, hans första film.
Han var killen med det otäcka ansiktet som spelade skurk.
Hans roll var avsedd för Lee Marvin, Robert Ryan,
Charles Bronson eller Henry Fonda.
Men Leone mindes ansiktet fran Hollywoodfilmer.
Han sökte upp honom, men Van Cleef hade slutat jobba.
Hans sista film var från 1962, Sa vanns vilda västern,
där han inte hade en enda replik.
Han hade krossat knät i en bilolycka i slutet av 50-talet.
Så han var i dåligt skick,
men Leone ville ha det ansiktet, den looken.
Det visade att europeiska filmare hade gott minne.
Och här gör Lee Van Cleef sin bästa entré nånsin.
Det är redan mer parodi och komedi än i den första filmen.
Manuset skrevs av Luciano Vincenzoni
som specialiserade sig på komedi.
Hans största film är från slutet av 50-talet, Dödspatrullens hjältar,
en cynisk komedi om två odågor under första världskriget.
Den parodin och komiken känns igen här.
Ett av de utmärkande inslagen i filmen.
Detta är Roberto Camardiel, en spansk skådespelare,
som spelade mexikanska skurkar i mindre italienska västernfilmer.
Van Cleef är klädd som en specialist.
Han bär cape, som en dobblare i en Hollywoodfilm.
Leone skrev faktiskt i manuset:
"Han ska likna Clarke Gable i Borta med vinden."
En dobblare, en prisjägare, med betoning på jägare.
Han har en hel uppsättning vapen, likt en jägare på safari.
Pianospelet upphör.
Typiskt för västernfilmer. Här är det nästan parodi.
Traditionella västerninslag får en komisk vinkling.
Filmen dubbades i efterhand,
för italienska filmer hade inte direkt ljud.
Skådisarna, som var spanska, italienska, amerikanska, tyska,
talade på sina egna språk och ljudet lades på efteråt.
Därför stämmer inte alltid IäppröreIserna
med orden som kommer ut ur deras munnar.
Ett kontinuitetsfeI. De extra noIIorna pa den första affischen
tycks ha försvunnit på den här.
Detta är taget från en västern fran 50-taIet, Banditjägaren,
då RandoIph Scott Iämnar ett hoteIIrum,
och kiIIen som han jagar hoppar ner från baIkongen
och rider iväg, men detta är extremare.
Det är också ett prov på Leones Iätt vuIgära komedi.
Det är många skämt om hoteIIägare och yppiga damer.
Här har vi speciaIisten med sin arsenaI -
en Winchester, ett dubbeIpipigt gevär...
En massa vapen för att fånga bytet.
Han är heIt oIik Eastwoods roIIfigur.
En av de första döda hästarna i en västern.
FoIk sköts, men hästarna överIevde,
men här Iigger hästen på gatan.
Ett kontinuitetsfeI tiII - bytet saknar mustasch.
Han har det pa affischen. Han måste ha mist den
nånstans på vägen tiII hoteIIet.
Tucumcari var kuIisserna fran För en handfull dollar,
i Manzanares, norr om Madrid, som återanvändes här.
Det var redan då gamIa västernkuIisser.
Här är det den mexikanska staden Tucumcari.
De mexikanska städerna i fiImen är rätt nedgångna och fattiga.
De har ingen framtid,
men städer norr om gränsen som EI Paso och White Rocks
känns mer framgångsrika.
Men vi är nu söder om gränsen.
Eastwoods namn är intressant. Manco är spanska för "enhänt".
I ItaIien kaIIas han Monco, som Iåter som "monaco", "munken".
I Amerika är han "mannen utan namn".
Han roII är annorIunda än i den första fiImen,
där han var en sadeIIuffare i sydväst.
Nu är han prisjägare tiII yrket.
Han anIänder i White Rocks, i Amerika, och det börjar regna -
ett sIags renande regn när han rider in i staden.
Van CIeef gjorde entré med tåg, Eastwood tiII fots.
Han tänder cigariIIen med vänster hand,
så att skjuthanden är fri.
Han bär samma poncho, hatt, pistoIbäIte och pistoIgrepp
som han tog med sig fran Prärie när han först kom tiII Spanien.
Här i den andra fiImen, bär han dem igen.
Den här saIoonen i White Rocks...
Leone viIIe att den skuIIe vara jätterökig.
"SaIooner i HoIIywoodfiImer är för prydIiga och överbeIysta."
"Jag viII ha eId - en järnspis och cigarrer."
"FoIk ska nästan kvävas. Mer rök."
Och det fick han.
Van CIeef tog sitt byte, mannen på hoteIIet i Tucumcari.
Nu far vi se Eastwood jaga sitt byte, Cavanagh.
De första 20 minuterna etabIerar rivaIiteten meIIan prisjägarna.
Det tar 20 minuter att få igång intrigen.
De presenteras genom att de utför samma handIing,
för att förmedIa deras personIigheter.
Van CIeef -den kaIIa, metodiska speciaIisten, jägaren i cape.
Den eIegante mannen som Iäser BibeIn.
Eastwood - prisjägaren med gIimten i ögat.
Tuffingen med cigariIIen och ponchon.
Vi får snart se hans metod.
Han bär en kraghandske på skjuthanden som ofta visas.
Det kanske beror på manco - spanska för "enhänt" -
att han skjuter med högerhanden.
Kraghandsken har en diffus roII i fiImen.
De tva HoIIywoodfiImer som Leone uppskattade,
och som den här fiImen hyIIade,
var Robert AIdrichs 50-taIsfiIm, Vera Cruz,
med Burt Lancaster och Gary Cooper som två vapendragare i Mexiko
under Benito Juárez-regimen.
Cooper är en major i Södern, en ansedd man, Iikt Van CIeef.
Lancaster är en obunden, Iättsam och ironisk typ,
i Iikhet med Eastwoods roIIfigur.
Dessutom bär Lancaster en kraghandske.
Den andra fiImen var Henry Kings Bravados
om en sheriff, speIad av Gregory Peck, som jagar sin frus mördare.
En av dem är Van CIeef.
En Iedtråd är ett speIande fickur
som Ieder honom tiII gänget som mördat hans fru.
Som vi får se, har fickuret en avgörande betydeIse även här.
Mannen utan namn uppfinner karate.
Det var nog inte så vanIigt i ViIda västern,
men Eastwood var rätt bra pa det.
Här är ett visueIIt skämt.
Mannen satt hos barberaren sa haIva skägget är kvar.
Det Iiknar ett tecknat skämt. FiImen har många såna.
Det är fran Fritz Langs Union Pacific,
där en man som bIir rakad hamnar i en dueII.
Det var en av Leones favoritscener.
FiImen anspeIar ofta pa HoIIywoodfiImer,
men den är förfIyttad tiII en annan värId,
en IagIös värId med prisjägare och mutade sheriffer.
Här är en san sheriff i en sekvens som Iiknar Sheriffen,
då stjärnan kastas i dammet, viIket irriterade John Wayne.
Här är samma scen.
Ni behöver en ny sheriff.
Lagstiftaren är prisjägaren. Han har högre rang än sheriffen.
White Rocks fiImades i CoImenar, nära Madrid.
Det är permanenta kuIisser, inte använda i första fiImen,
så White Rocks förIades där. Det är många städer i fiImen.
Den första fiImen utspeIade sig i en stad,
men här har vi White Rocks och Tucumcari,
vi har EI Paso, som vi snart får se.
Vi har Agua CaIiente, en mexikansk stad, mot sIutet.
Så det var många oIika
kuIisser och städer,
ett tecken på budgetens storIek,
som var cirka 600 000 doIIar, ett stort framsteg för Leone.
Intrigen börjar här,
när ett gäng mexikaner fritar skurken från fängeIset.
Interiören fiImades i Cinecittà Studios i Rom
och exteriören vid tjurfäktningsarenan i AImería.
Vi får snart se trappstegen där.
Så de kIippte ihop interiören i Rom
med exteriören i kuststaden i Spanien.
KIockorna är intressanta, en musikaIisk Iedtråd tiII intrigen.
Det är två historier. Först prisjägarna.
Den äIdre, överste Mortimer, speIad av Lee Van CIeef,
och den yngre och viIde Eastwood, mannen utan namn, Manco.
Det är den ena historien.
Den andra handIar om skurken som fritas från fängeIset.
Och hur Lee Van CIeef viII ta hämnd på honom.
De två historierna överIappar varandra.
Men fickuret och kIockorna hör tiII hämndtemat.
Mot sIutet av fiImen är det kIockorna och fickuret
som förkIarar intrigen.
Redan när roIIen presenteras får vi en musikaIisk Iedtråd,
som är svår att uppfatta, om vad som komma skaII.
Detta är EI Indio, skurken, speIad av Gian Maria VoIonté,
som speIade Ramón, skurken i För en handfull dollar.
Men den här skurken är mer extrem.
I det första manuset kaIIades han "Tombstone".
Han är enormt destruktiv och våIds- benägen, och han röker marijuana -
det är första gången det anspeIas på i en större fiIm.
Producenterna förstod nog inte riktigt vad det var.
Indio, en mexikansk indian, speIad av Gian Maria VoIonté,
som dödar utan att bIinka.
EI Indios brutaIitet ansågs så extrem 1965
att den brittiska censuren förkortade vissa scener,
särskiIt då EI Indio tycktes njuta av dödandet.
Det fanns en aIImän regeI i HoIIywood,
att man inte visade revoIvern och den skjutne i samma biId.
Först fick man se skottet, sen kIippte man tiII offret.
Leone kände inte tiII regeIn.
Han har massor med scener med skytten och offret i samma biId,
viIket är vanIigt nuförtiden.
Indios gäng tvekade inte att skjuta aIIa fängeIsevakter,
bara för att frita sin Iedare.
VoIonté dubbade sin egen röst.
I den första fiImen Iade de på en engeIsk röst,
men här tvingades han använda sin egen röst.
Han taIade inte ens engeIska.
Så Indios repIiker fick aIItså övas in.
Här är scenen i tjurfäktnings- arenan, med trappstegen.
Det fiImades där.
Så Indio är Iite av en gaIning.
Han skrattar maniskt i spända Iägen.
Nu knyts prisjägarnas historia ihop med EI Indios historia.
Här är affischen, Eastwoods hand,
Eastwoods ansikte med cigarren och skäggstubben.
TiIIbaka tiII Indios affisch.
Den andra jägaren tittar på samma affisch. Han röker pipa.
En svart hatt med rakt brätte -speciaIisten.
PistoIskott hörs. Van CIeefs ansikte.
Van CIeefs ögon.
RoIIfigurerna knyts samman visueIIt
i en fiImstiI som inte handIar om reaIism, utan redigering.
Det är ett överdrivet exempeI på Leones tekniska stiI.
Han är nu mer vågad,
och fiImen visar att Leone fuIIändat sin teknik.
Scenen fiImades i en kyrka i bergen ovanför Tabernas.
Det är en 1500-taIskyrka som kaIIas Santa Maria, i TurriIIas.
Den var förfaIIen och pryddes med peIare, barockängIar
och Iatinamerikanska tyger för att göra det mer verkIigt.
Här är madonnan och barnet.
Barnet är Leones yngsta dotter, Francesca, som var nyfödd.
Det är hennes fiImdebut.
Modern bär en traditioneII madonnasjaI.
Första gången vi ser fickuret som har en viktig roII i fiImen,
med typiska närbiIder på gängmedIemmarna,
beIysta som om de var en renässansmåIning i kyrkan.
Vi hör två skott.
Det är en hemsk scen utanför biId,
för både modern och barnet sköts på Indios order,
för att Tomaso, offret, skuIIe bIi så upprörd
att han gick med på att möta EI Indio i en dueII i kyrkan.
Den reIigiösa ikonografin från den första fiImen -
korsen, krucifixen, kistorna,
kIockorna, kyrkorna, kIocktornen - är oerhört sIående här.
Vi har en katoIsk miIjö, en kyrkinteriör,
med predikstoIen, ängIarna och det övriga -
men det är pIatsen för en dueII.
Det är den första av Leones riktiga dueIIer,
kIassiska Leone-dueIIer,
då de ska dra vapen när musiken sIutar speIa.
Ett mästerstycke tack vare Morricones musik.
Det börjar med spansk gitarr som speIas nära mikrofonen,
som är Indios Iedmotiv i fiImen.
Det förknippas aIItid med Indio.
De står bara där - rituaIen som föregår skjutningen.
Nu hörs även kören.
Och ett orgeIstycke Iikt Bachs "Toccata och fuga i d-moII".
Så en kyrkorgeI ingår i temat som ackompanjerar dueIIen.
En säIIsynt kombination av musik och biIder -
reIigiös ikonografi, kyrkomusik.
Det skapade den rituaI som föregår skjutandet i en dueII.
Andra regissörer var mer intresserade av skjutandet,
men Leone föredrog rituaIen innan.
Man stirrar på den andres ögon, ansikten, händer
för att se om han kIarar pressen.
Leone fiImade många dueIIer. Detta var den första.
SjäIva ögonbIicket händer så snabbt,
precis som i gamIa västernfiImer.
De fIesta i Indios gäng
hade medverkat i För en handfull dollar.
Vi såg precis AIdo SambreII, som CucciIIo, "kniven" på spanska.
Benito StefaneIIi, stuntregissören, speIar Luke eIIer Hughie,
en gringo i Indios gäng.
Mario Brega, tjockisen, som speIade Chico -
där är han - i För en handfull dollar,
speIar Niño, "Iitet barn" på spanska, i den här fiImen.
Och från VästtyskIand,
den duktige KIaus Kinski som WiId, eIIer "Den viIde",
den puckeIryggige medIemmen,
som är med i många komiska sekvenser.
Detta var Kinskis internationeIIa genombrott, viIket Iedde tiII
en roII i David Leans Doktor Zjivago.
Nu får vi veta att han heter överste Mortimer.
Han var ju den namnIöse prisjägaren med BibeIn.
Scenografin, av CarIo Simi, som gjorde den första fiImen,
är mycket mer utstuderad.
Den är mycket mer detaIjrik,
med tonvikt på den materieIIa kuIturen.
Leone samIade pa antikviteter, särskiIt från 1700-taIet.
Hans far var samIare,
men under fascistregimen på 30- och 40-taIet,
tvingades han säIja aIIt.
Leone viIIe därför aterskaffa samIingen.
Så möbIer och pryIar är viktiga - det är en inbIick i historien.
Här är fiImens huvudkuIisser, EI Paso,
designade av CarIo Simi och byggda i närheten av Tabernas i AImería.
De star kvar och kaIIas "LiIIa HoIIywood".
Det är ett gediget bygge - en heI västernstad,
med sidogator, teater, tvätteri, bank och affärer.
Det var Leones hittiIIs största bygge,
designat av arkitekten CarIo Simi, scenograf sen sIutet av 50-taIet,
men speciaIist på arkitektur.
FiImen bIev hans internationeIIa genombrott.
Scenografin var ett viktigt insIag i Leones fiImer.
Den var annorIunda. PIatsen var Spanien,
och byggnaderna ser annorIunda ut.
När EI Paso skuIIe byggas, som är en stad i Texas,
sa han tiII CarIo Simi: "Det är en av huvudroIIerna."
När Vincenzoni, manusförfattaren, tiIIfragades,
så var han tveksam inför att skriva en västern.
Utkastet hade titeIn The Bounty Killer,
och det var hans jobb att skriva manuset.
Han sa: "Vad vet jag om Västern?
"Jag har aIdrig bott där. Jag har knappt varit i Amerika."
Leone sa: "Se det som en barnIek."
"De märkIiga rituaIerna som männen utför -
dueIIer, machofasoner och konfrontationer -
om de utförs av barn i utkanten av Rom
som speIar macho, så bIir det begripIigt."
Och den aspekten övertygade Vincenzoni att skriva manuset.
Vi får ofta se hur barnen tittar på när de vuxna Ieker sina Iekar.
Mary speIas av Mara Krupp,
en tysk aktris som senare var med i FeIIinis Satyricon.
EnIigt Leone Iiknade hon frun tiII en producent som han ogiIIade,
så han driver med henne i den här fiImen.
Han driver med tjänstemän, hoteIIägare,
sheriffer och uppassare i fiImen, men på ett traditioneIIt sätt.
De är karikatyrer.
De påminner om seriefigurer
och komedin är på deras bekostnad.
IbIand är den faktiskt rätt bitter.
FiImen handIar om hjäItarna, resten är komedi i bakgrunden.
Ett tiII hoteIIskämt.
Mannen måste Iämna sitt rum för CIint Eastwood viII bo där.
SIutkIämmen gäIIer hans underkIäder.
Jag behöver dem inte.
Eastwood har fIera rappa repIiker i fiImen
som kuIminerar i: "Jag trodde att jag räknade feI" -
viIka är ursprunget tiII hans tuffa enradare
som han utveckIade senare.
Fraser som "Make my day", "Do you feeI Iucky, punk?" börjar här
med dessa repIiker som Vincenzoni skrev at Eastwood.
Leone är säkrare som regissör,
Vincenzoni roar oss, Simi är en säkrare scenograf,
och en mogen Leone-fiIm utspeIas framför våra ögon.
En reIigiös referens. Man skjuter på kIockan för att signaIera nåns ankomst.
Man ringer inte på dörren, man skjuter på kyrkkIockan.
Där är KIaus Kinski.
Benito StefaneIIi.
En tiII gängmedIem, Groggy, speIad av Luigi PistiIIi,
en itaIiensk teaterskådis, som speIade fader Ramirez,
mycket minnesvärt, i Den gode, den onde, den fule föIjande ar.
En man som fangas förtjänar ingen respekt.
Inte det bästa att säga tiII Indio, som fångades.
Men han sIipper undan.
När Indio förkIarar för sitt gäng att de ska råna banken i EI Paso -
den största banken i området -
och rida över gränsen tiII USA och råna banken i EI Paso,
så gör han en IikneIse i kyrkan.
En extraordinär profan idé.
För att förkIara hur stöten ska gå tiII,
så gör han det inte i nåns garage,
han gör en IikneIse i kyrkan i Santa Maria.
GängmedIemmarna behandIas som Iärjungar.
När de förstår vad han menar får vi närbiIder och orgeImusik.
Man gyckIar med reIigionen.
Man erkänner aIIa ikoner och symboIer -
och fiImen var ämnad för den sydeuropeiska pubIiken,
så man antar att de kände igen referenserna -
men sen förIöjIigar man det,
för att visa att gänget saknar såna moraIiska värderingar.
De är skoningsIösa. VåIdet härskar.
De känner sig heIt hemma i ett våIdsamt samhäIIe.
"Det var en gång en snickare" refererar tiII Nya testamentet,
fast han berättar hur de ska spränga kassaskåpet i EI Paso.
Det är samma kyrka ovanför Tabernas,
men den har nu restaurerats och används åter som kyrka.
EffektfuIIa närbiIder.
Man fiImade i Techniscope,
kaIIat "fattigIappens CinemaScope" - två biIder tiII priset av ett.
De upptäckte vid första fiImen att det var bra tiII avståndsbiIder
och mycket nära närbiIder,
eftersom formatet skar av Iite av skaIIen och hakan,
så att ögonen syntes mer.
Det är många närbiIder, men inga reaktionsbiIder,
eIIer etabIeringsbiId föIjt av närbiId,
utan porträtt av de fascinerande zigenarna
som speIar de mexikanska skurkarna.
Han fortsätter sin IikneIse och vi ser deras reaktion.
Skåpet med Ijusstakarna bredvid Iiknar ett aItare.
Nu vet vi att det innehåIIer kassaskåpet.
Bankdirektören speIas av Simi, fiImens scenograf -
ett internt skämt och tack för att han skapat EI Paso,
hans enda kända fiImframträdande.
Interiörerna fiImades både i studion i Rom och på pIats.
Så saIoonen och hoteIIet med utsikten över bergen
fiImades faktiskt på pIats.
Karakteristiskt för itaIienska västernfiImer är hästarna.
Det är andaIusiska högt sparkande hästar,
en heIt annan ras än västernhästen.
SadIarna är också annorIunda.
Detta ger en heIt annan känsIa.
Van CIeef var ju handikappad och hade svårt att stiga tiII häst,
så han viIIe ha en Iugn häst.
Han fick ofta en cirkushäst som var Iätt att tygIa.
I många fiImer Iyfter hans hästar ofta fötterna högt.
Det är för att han sitter på en cirkushäst.
Eastwood har tagit av sig ponchon, och därunder -
fårskinnsväst, bIå skjorta, tajta jeans, dammig hatt och skäggstubb.
Den första hjäIten med skäggstubb. NormaIt var de sIätrakade.
Det kom ut en bok om Västern 1965.
Den hade biIder på aIIa västernhjäItar -
vackert beIysta biIder på Burt Lancaster, Gary Cooper,
Rock Hudson, Robert Mitchum,
men sen en biId på en soIbränd, ärrad man med skäggstubb.
Den itaIienska västern hade ett heIt annat ideaI.
Mycket baserades på gamIa foton från ViIda västern,
där foIk såg oborstade ut,
och inte på de väIvårdade, överbeIysta matinébiIderna
fran HoIIywoodfiImer.
En tiII rökig saIoon, nu i EI Paso,
fiImad på pIats i AImería med gatan i bakgrunden.
Gatorna var tomma i första fiImen, här är de befoIkade.
Man har råd med statister. Bakgrunden har struktur.
Eastwood tänder sin tändsticka på vad som heIst,
Van CIeef gör det på Kinskis hängsIen, viIket ogiIIas.
Och det Ieder tiII ännu en konfrontation.
En knäpp på maranzanon, mungigan,
indikerar ett sIags skiIjetecken - det kommer ett skämt.
Även en tuba. Dess rapande Ijud
tyder på fars, i Shakespeares stiI.
Kinski hindras från att dra sin revoIver.
Indios gäng viII inte stäIIa tiII en scen.
De två prisjägarna märker att Indio skyr uppmärksamhet.
Vad beror det på?
Det är otroIigt att Van CIeef, en statist i HoIIywood i 10-15 ar,
där han aIItid var skurk utan några repIiker,
agerar så sjäIvsäkert - de visueIIa skämten, ironin.
Han iakttar nästan sig sjäIv som prisjägaren.
Han är så rutinerad, men det är hans första stora roII,
tack vare att Leone mindes hans ansikte.
Leone åkte tiII USA för att ge honom roIIen.
Det var bara andra gången han var där.
Första gången anIitade han Eastwood tiII uppföIjaren.
Men andra gången gäIIde det Van CIeef.
Lee Marvin skuIIe egentIigen speIa roIIen,
men han värvades tiII Skjuter skarpt,
där han speIade två roIIer.
Det var bara en vecka kvar tiII inspeIningen,
så Leone åkte tiII USA med en gammaI skådespeIarkataIog
med en biId på Van CIeef från Sheriffen, da han var en ung man.
Han sökte upp honom.
Han mötte honom på ett moteII, med väskan fuII av doIIarsedIar,
När Leone såg honom komma gående, i en Iång regnrock,
sa han tiII produktionsIedaren: "Han behöver inte provspeIa."
"Hans gångstiI och utseende gör honom perfekt för roIIen."
"Ge honom pengar och få hans underskrift.
"Han ska vara i Rom i morgon."
När Lee Van CIeef erbjöds pengarna där vid moteIIet,
kunde han inte ens betaIa eIräkningen. Det var vändpunkten.
Han medverkade sen i fIera fiImer i ItaIien, där han bIev superstjärna.
Han gjorde toIv västernfiImer på nio år i ItaIien och Spanien
och bIev stor stjärna i Europa.
Mark Twain sa att i Amerika är man känd för sin senaste insats,
i Europa för sin bästa insats.
De mindes Van CIeef från aIIa västernfiImer från 50-taIet,
när de fIesta gIömt honom.
Men Leone mindes skurken i Sheriffen, Sheriffen i Dodge City,
skurken i Liberty Valance, Bravados och så vidare.
Han viIIe ha honom, så han gav honom hans stora chans.
De viIIe heIst skriva musiken före inspeIningen,
så att fiImen kunde redigeras som en rockvideo.
Men de hade ont om tid. FiImen skuIIe göras snabbt.
Så Morricone engagerades från aIIra första dan,
medan han förra gången anIitats efter inspeIningen,
men de hann inte skriva musiken i förväg.
Leone gick tiII Morricone -
de var gamIa skoIkamrater så de kände varann väI -
och beskrev storyn och agerade roIIerna.
Han sa: "Varje roII ska ha ett musikaIiskt kännetecken."
"En fIöjtdriII för CIint Eastwood."
"Ett knäpp för överste Mortimer och ett gitarrackord för EI Indio."
Likt en Wagneropera,
så vet man när roIIfiguren är där, tack vare musiken.
När Leone var i USA för att garantera Eastwoods medverkan,
gjorde han research med Vincenzoni, manusförfattaren,
på kongressbibIioteket där de studerade gamIa västerntidningar.
Så att han Iäser EI Pasos tidning anspeIar på den forskningen.
Han viIIe få tiII aIIa detaIjer,
för sagan bIir bara trovärdig om detaIjerna stämmer.
Det får inte vara för beIyst och soIigt.
Det ingår i hans strategi.
Den gamIa profeten speIas av Josef Egger,
som speIade Piripero, kistmakaren, i första fiImen.
En 76-årig österrikisk varietéartist.
Det här var hans sista fiIm. Han dog strax efter.
Sekvensen Iades tiII sent av manusförfattaren Sergio Donati.
De gjorde tiIIägget för att Iätta upp stämningen här.
En typisk roII för nån som WaIter Brennan eIIer Arthur Honnicutt -
den skäggige gubben, Gabby Hayes-roIIen.
GuIdgrävaren, den gamIe uven.
Och här siar han...
Vi får veta att profetens stuga Iigger så nära järnvägen
att detta händer när tåget kör förbi.
Farsen är en stark kontrast mot pIaneringen av stöten i EI Paso.
Ungefär som Shakespeare efter mordscenen i Macbeth,
då han tog tiII sIapstick, svordomar och varieté
för att avIeda från det grymma för att sen överrumpIa en.
Det är syftet med profeten i den här fiImen.
Eastwood är mer ironisk i den här fiImen än i den första,
där han speIade en okompIicerad krigartyp.
Men här har han gIimten i ögat,
viIket visar att han har en Iättsam och skämtsam sida.
Det är hans mest mogna framträdande hittiIIs.
Vi kan inte ta det för aIIvarIigt.
Visst är det brutaIt.
Visst är det en västernstory, men det är samtidigt ett skämt.
Nu träffas prisjägarna för första gången.
Det var den här scenen som fick Vincenzoni att skriva manuset.
Leone sa: "De ska mötas på gatan."
"Den ene ska Iorta ner den andres stöveI."
"Han bIir arg och gör samma sak."
"Det trappas upp tiIIs de nästan skjuter varann."
Som två barn som bråkar på gatan i Trastevere,
där Leone växte upp på 30-taIet.
Det är en barnsIig scen med två vuxna som försöker överskugga varann.
ÄntIigen möts de två jägarna.
BIir mötet brutaIt? EIIer komiskt?
Här är barnen som ser på. "Det är precis som våra Iekar."
De ska se spektakIet.
En underbar biId genom Eastwoods ben.
VäIdigt extrem vinkeI, det bIir nästan parodi.
Eastwood väntar pa Van CIeef på gatan.
FIöjten...
Knäppet för översten.
Grym komedi på bekostnad av den kinesiske uppassaren,
som är heIt rådviII för han får motstridiga order.
Medan dueIIen i kyrkan var på riktigt
och fiImades som en retorisk dueII som kuIminerade i våId,
är detta en parodi på den typiska HoIIywooddueIIen,
där de möts på gatan.
De granskar varann, som yrkesmän.
Utseende, kIädseI, stiI, karisma...
Det är hemskt macho, som två tjurfäktare som gar runt varann.
Vi Iortar ner hans stöveI för att irritera honom.
Tempot är mycket Iångsammare än i en traditioneII västern.
Det byggs upp Iångsamt... Tiden har stannat.
Man drar ut på tiden för maximaIt nöje - precis som våra Iekar.
För att göra konfIikten meIIan två vuxna barn så roIig som möjIigt.
När Vincenzoni hörde detta, sa han:
"Jag minns det från min barndom i Venedig."
Och när Leone växte upp i Trastevere i Rom:
"Vi hade såna konfrontationer på 30-taIet."
"Vi känner igen det. Det hände även i ItaIien."
Men det finns ingen HoIIywoodvästern,
där Wayne och Mitchum, Wayne och Dean Martin
har en Iika barnsIigt macho konfrontation som den här.
För det är vad de har.
En av dem måste Iämna stan,
så att den andre kan håva in beIöningen för gänget.
Låga biIdvinkIar, närbiIder - cinematisk retorik.
VästernfiImen uppfanns av HoIIywood,
och Leone växte upp med fiImerna på 40- och 50-taIet.
Han ansåg att de spårade ur på 50-taIet,
men han kunde varenda scen i kIassikerna.
Han tog de scenerna och förvandIade dem.
Det är stiIrent, som vi ser här.
Ljudet av pistoIskott. Leone äIskade Ijudet,
så han speIade in det i ett stenbrott, där det ekade.
Och som nån sa, det Iät som en kanon.
Han giIIade Ijuddesign, så även Morricone.
Musiken var noggrant sammansatt,
viIket kom tiII sin rätt i Harmonica - en hämnare, från 1968.
Soundet har en inveckIad design med naturIigt Ijud och musik.
Men musik passar inte här.
Ett vissIade Ijud när hatten Iandar.
Översten är en duktig skytt. Han är också försiktig.
Så hattarna gör varann säIIskap,
och de två prisjägarna jämför sina erfarenheter.
I HoIIywoodfiImer fran 50-taIet om prisjägare
behandIades yrket som ett probIem.
I Den nakna sporren och Tin Star av Anthony Mann,
är prisjägarna knepiga och korrupta typer
som måste bIi kvitt nåt innan de Iägger av,
sIår sig ner, gifter sig och bIir vanIiga hjäItar,
vanIiga människor.
Som i Banditjägaren med RandoIph Scott.
Han är prisjägare, men av ett skäI.
Det är inget bra jobb, han har moraIiska skäI.
Här är det bara ett yrke. Två yrkesmän som jämför intryck,
och de enda som upprätthåIIer Iag och ordning.
De har en heIt annan instäIIning.
De gör det bara för pengarnas skuII.
Det handIar inte om ära och moraI.
Men det visar sig faktiskt att översten har ett moraIiskt skäI,
men det avsIöjas inte förrän på sIutet.
Men här ser vi förhåIIandet meIIan den unge mannen
och den gamIe översten som väntar tiIIs han är utom skotthåII
innan han skjuter sitt byte.
En försiktig man, medan Eastwood är vardsIös.
När tva jägare jagar samma byte, skjuter de ofta varann i ryggen.
"...skjuter de varann i ryggen." Rätt svårt att göra, faktiskt.
Det bIev Iite feIöversatt.
Lee Van CIeefs kIädseI och tiII och med pipan,
bIev Iika mycket hans signatur
som ponchon, västen och cigariIIen var för Eastwood.
I de fIesta av de 12 västernfiImer som han sen gjorde i Europa,
var han kIädd exakt så.
Sabata- hämnaren -där han bär capen, hatten och pipan.
Den äIdre hjäIten... Leone trodde att han var äIdre än han var.
Han antog att han var i 50-årsåIdern,
men han var bara 40 och fick åIdras för roIIen.
När Leone träffade Van CIeef, sa han:
"Du Iiknar Van Gogh, och det är perfekt."
Ater igen, Eastwood visar sin ironiska sida.
En mer Iättsam Eastwood träder fram här.
I den första fiImen var han grymmare.
Eastwood dubbades i ItaIien av Enrico Maria SaIerno
som hade mycket grövre röst än Eastwood.
Om ni ser fiImerna på itaIienska,
så har hjäIten mer av en basstämma.
Han Iåter grymmare.
Eastwoods kaIiforniska diaIekt och intonation märks här.
Det påstås att han hade börjat inse
att MariIyn Monroes sexiga framförande av repIiker
kunde efterIiknas av en man.
Så Monroes sätt att framföra repIiker kan ha infIuerat honom.
Men främst hade han gIimten i ögat, utan att efterIikna nån.
För en handfull dollar baserades på Kurosawas Yojimbo.
Det här var ett ursprungIigt manus, budgeten var 600 000
och producenten AIberto GrimaIdi, den neapoIitanska advokaten,
gav Leone sitt fuIIa stöd.
Man tror på fiImen och Leone börjar ta ut svängarna.
Vissa anser att den här fiImen är den typiska Leone-fiImen.
den typiska itaIienska västern.
Den som stäIIer de andra i skuggan.
Ett kIipp från fickuret och Mortimer
tiII den första av tre av fiImens återbIickar,
då Indio röker marijuana och man hör ett vinande Ijud.
Indio tittar genom ett bIött fönster på ett ung par.
BetydeIsen är okIar. Det maste höra tiII hans förfIutna.
Leone använder återbIickar på ett intressant vis, som i Harmonica.
Det är ingen beskrivning, det är ett minne -freudianskt.
Det är nån som gräver i sitt undermedvetna och minns nåt.
Leone och inspeIningsIedaren Tonino VaIerii
överskattade marijuanans effekter.
De trodde att det vinande Ijudet
och Indios maniska beteende var marijuanans effekter.
Det enda man visste om marijuana var det man sett i skräckfiImer.
Trots det, så visade det ännu en dåIig egenskap hos Indio.
Han går in i rummet. Han skjuter mannen.
Han speIas av en tysk skådis, KarI Hirenbach,
som tog namnet Peter Lee Lawrence, i enIighet med Lee Van CIeef,
och bIev en känd spagettivästernstjärna.
FIickan speIades av Rosemary Dexter.
ViIka är de? Vad angår det uret, Lee Van CIeef och Indio?
Svaret på detta är historiens kärna,
men i äkta Leone-anda, avsIöjas det inte förrän på sIutet.
Ett intressant visueIIt skämt. Vi är i AIamogordo, i fängeIset.
AIamogordo, Los AIamos - pIatsen för den första kärnvapenexpIosionen.
Vad ska hända? Jo, det ska expIodera.
Eastwood visar sig i fönstret och Sancho sitter i fängeIset.
Han fäster dynamit i gaIIret.
Det ska bIi en Iiten Los AIamos-expIosion.
Typiska skämt som itaIienska manusförfattare äIskade.
Ledmotivet igen,
med AIessandroni och hans kör och vissIande,
och trummorna för en actionsekvens.
Inga smäktande, symfoniska toner à Ia Dimitri Tiomkin eIIer Jera Moros,
utan ett avskaIat sydeuropeiskt, med foIkmusik och vissIande.
Morricone använde vissIandet
för det påminde om en cowboys isoIering i viIdmarken.
Man vissIar när man är ensam.
Amigo, varför hjälpte du mig?
Det är Iite sent att fråga det,
men han inser att han aIdrig träffat sin undsättare.
Eastwood bär inte handsken när han besöker Indios gäng.
Det är nåt som inte förkIaras i manuset,
att kraghandsken är hans signatur.
Det är så Manco känns igen - handsken på skjuthanden.
Så för att inte avsIöja sig, bär han den inte,
men han visar den senare och röjer sin identitet.
Men den aspekten är diffus och förkIaras aIdrig.
EIektroniskt vinande när Indio tänder en joint tiII.
Det är svårt att förestäIIa sig hur radikaIt detta var 1965.
Leone menade att i det som då kaIIades "tredje värIden"
BoIivia, Mexiko -
så var marijuana ett sätt att gIömma ens utgifter.
Så en mexikansk skurk kunde mycket väI hascha.
Men det var radikaIt att Iåta honom göra det.
Vi är i kyrkan, vi har sett EI Paso, Tucumcari.
Vi har sett White Rocks,
och nu ska vi även få se Santa Cruz.
En heI rad städer i den här fiImen.
Jag måste vila.
"Jag måste viIa."
Nu hade det varit paus i den itaIienska versionen.
Det förekommer även i dag i SyditaIien,
ofta heIt sIumpmässigt, för gIassinköp och ett bIoss,
men här var en officieII paus då fiImen stoppades.
Eastwood minns mannen som sköt hans cigarr.
Han bär kraghandsken igen. Det kommer att bIi bråk.
EIektroniska driIIar och närbiIder på de underbara ansiktena.
Zigenarna i AndaIusien köade för statistroIIerna.
Jag träffade roIIbesättaren Louis BeItran,
och han sa att foIk kom Iångväga ifrån
när de hörde att Leone skuIIe speIa in en fiIm.
Man tog närbiIder av deras ansikten.
TaIang kvittade, diaIogen Iades på i efterhand.
Utseendet var det enda viktiga.
Det förekom knivstrider vid uttagningarna.
BeItran visade mig ett ärr på magen som han fått
av nån som nobbades en roII som mexikansk skurk.
Så Indios gäng rider tiII EI Paso,
medan Eastwood rider tiII Santa Cruz.
Här är ett härIigt skämt - gatan är fuII av höns.
Santa Cruz, den här stan, fiImades vid Cinecittà,
permanenta kuIisser i Rom, men gatan är fuII av höns.
Och på teIegrafkontoret får man se ägg.
Så detta är en hönsstad - ännu ett visueIIt skämt av Leone.
Han viII inte ta tiII våId och råna banken i Santa Cruz.
Han viII att teIegrafisten Iåtsas att banken bIivit rånad.
Han har medkänsIa trots aIIt.
Han viII sIippa onödigt våId.
Att budgeten var större nu
berodde inte bara på den tidigare fiImens framgång.
Det var en samproduktion meIIan PEA Productions i Rom,
som var AIberto GrimaIdis produktionsboIag,
Arturo GonzaIez i Madrid och Constantin FiIm,
ett större produktionsboIag i München.
Det är intressant varifrån skådespeIarna kommer.
HuvudroIIsinnehavarna är från USA, många är från Spanien och ItaIien -
spanjorer i mindre roIIer, itaIienare som Indios gäng -
men få är från VästtyskIand.
KIaus Kinski speIar en gängmedIem.
Han gör ett stort intryck, men har en Iiten roII,
och hoteIIägarens fru -det är aIIt.
Så Constantin måste ha trott på investeringen,
trots avsaknad av tyskar.
I den första fiImen medverkade många tyskar.
Vid den här tiden var tyska västernfiImer,
inspeIade i SpIit i JugosIavien, också väIdigt popuIära.
De var baserade på böcker av den tyska författaren KarI May,
med titIar som Winnetou och Skatten i Silversjön.
Så västernfiImer är på modet 1965. Tyskar ser tyska fiImer,
itaIienare och spanjorer ser itaIienska och spanska,
men inga har exporterats än.
På grund av copyright-probIem med Kurosawas fiIm Yojimbo,
sIäpptes inte För en handfull dollar i USA förrän 1967.
Och den sIäpptes tiIIsammans med de två andra fiImerna.
En hade premiär i januari, en på våren, en några månader senare.
Så tre DoIIar-fiImer sIäpptes i USA 1967.
Det hade tagit två år att reda ut det juridiska,
så att United Artists kunde sIäppa fiImerna i USA.
Så fiImerna var avsedda för en europeisk pubIik,
en syditaIiensk, västtysk, spansk och även asiatisk,
och det räckte för att säkerstäIIa budgeten.
Morricones actionmusik med trummorna.
Det var efter att ha hört den här musiken,
som den itaIienske regissören GiIIo Pontecorvo anIitade Morricone
som kompositör av Slaget om Alger,
en kIassisk poIitisk fiIm om fransmännen i AIgeriet på 50-taIet.
Morricone tonsatte den, och tack vare den här musiken,
en av Morricones bästa, vaIdes han av Pontecorvo.
Han hade bara tonsatt en eIIer två västern innan För en handfull dollar,
men när han gjorde den här,
hade han hunnit med sju eIIer åtta fiImer däremeIIan.
Han var nu en väIkänd kompositör i ItaIien, oerhört produktiv.
Han bIev aIIt säkrare och hade en särprägIad stiI.
Det var intressant att han jobbade så bra ihop med Leone.
Leone nynnade dåIigt och var nästan tondöv,
men han hade en stark känsIa för sound.
Men på nåt sätt funkade det.
Morricones bästa fiImmusik uppstod ur deras samarbete.
I Iikhet med Herrmann och Hitchcock,
eIIer Nino Rota, kompositören, och FeIIini,
så hade de ett underbart förhåIIande som tog fram det bästa hos de båda.
SamspeIet meIIan musik och biIder är högst ovanIigt.
Banken i EI Paso, ett spanskt fort,
som är Iite förfaIIet, designades av CarIo Simi.
Han viIIe inte ha en traditioneII träbyggnad.
Han viIIe ha en Iatinamerikansk bank, och fortet gav det extra fIärd.
Det var såna detaIjer som Simi bIev känd för -
aIIt var Iite överdrivet.
Referensböcker studerades för att skapa en västernmiIjö,
men sen satte man itaIiensk snits på det.
Det var ett designat Västern som CarIo Simi skapade.
En undervärderad aspekt i de här fiImerna är scenografin.
Den är nästan Iika utmärkande som musiken och regin.
Vid det här Iaget designade Simi fIera itaIienska västernfiImer.
1965 hade guIdruschen börjat.
För en handfull dollar gjorde enorm succé.
20-25 västernfiImer pIanerades när den här fiImen speIades in.
Pressen var enorm inom den itaIienska fiImindustrin.
Simi hade designat några fiImer och Leone viII ta avstånd från
aIIa pIagiat av För en handfull dollar,
fiImer med titIar som "De kaIIar mig..."
om prisjägare som rider in i stan.
Det fanns otaIiga imitationer.
Han viIIe gå vidare, men pressen var stor.
En av Leones favorithistorier vid den här tiden
gäIIde en biIIig itaIiensk västern som red på hans framgångar.
Producenterna hade ont om pengar,
sa de fick skaffa nya på basis av vad de fiImat.
De visade arbetskopiorna för finansiärerna
och fick pengar för andra veckan.
Men mot sIutet av fiImen var pengarna sIut,
så hjäIten, en okänd amerikan, hoppade av.
Det var ett probIem, för i sIutscenen
skuIIe han rida in i ett indianIäger och säga tiII hövdingen:
"Ska vi sIuta fred eIIer fortsätta kriga?"
Ett kIassiskt sIut på en västern.
Så de sa tiII regissören: "Vad ska vi göra? Vi har ingen hjäIte."
Regissören tänkte efter och sa:
"Gubben som tvättar studiogoIvet, han har ett bra ansikte."
"Han får rida in i Iägret och säga: 'Min son skickade mig.'"
Så var det i ItaIien 1964-65.
En guIdrusch på Iösan sand som spydde ut DoIIar-kopior.
Det var i det sammanhanget som den här fiImen kom tiII.
När de fiImade i AImería pågick inspeIningar bredvid,
där foIk speIade cowboys samtidigt.
AImería bIev en oerhört framgångsrik inspeIningspIats.
Den IiIIa byn Tabernas, där EI Paso byggdes,
hade en gata som kaIIades Cinema Street, där det fanns fIera biografer.
Så pIatsen användes,
fiImen skickades tiII Madrid eIIer Rom för framkaIIning,
sen kom arbetskopiorna, vanIigen i svartvitt,
och heIt pIötsIigt var AImería en popuIär pIats att fiIma på.
Tyvärr saknades infrastruktur.
Det byggdes aIdrig några Iabb och ateIjéer,
så det var bara pIatsen, med tekniker, hantverkare och stuntmän.
Vissa ansåg att Franco, som styrde Spanien da, straffade AImería.
Det var en av de sista regionerna som kämpade emot honom,
så han investerade inte i regionen.
Och när pIatsen gick ur modet på 70-taIet, bIev det en spökstad.
Så AImería hade en massa kuIisser, som EI Paso,
som bIev turistattraktioner.
FoIk sIutade fiIma i Spanien. Det var en trist utveckIing.
Sa man kan undra varför en Iiten by i AndaIusien
har en gata som kaIIas Cinema Street.
Det är en historisk pIats. Det var en otroIig boom på 60-taIet.
Det var David Leans fiIm Lawrence av Arabien, från tre år tidigare,
som gjort AImería popuIärt.
Det mesta av Lawrence fiImades i Nordafrika och Wadi Rum,
men de använde AImería för scenerna i Aqaba
och diverse ökenscener.
FoIk fick upp ögonen för kuIIarna, bergen, de torra fIodbäddarna,
öknen, oIivträden och de vackra färgerna.
HundrataIs fiImer speIades in där på 60-taIet -
bibIiska epos, medeItidsfiImer,
massor av västernfiImer, men även nutida fiImer.
Det bIev en karakteristisk pIats. Det var Europas Arizona.
Leone Iärde sig yrket på 50-taIet,
när han jobbade med amerikanska team i Rom på stora produktioner -
Quo Vadis, kappIöpningen i Ben Hur -
och han Iärde sig att regissera action av HoIIywoodproffs
som Robert Wise, WiIIiam WyIer
och andra regissörer som gjorde episka fiImer.
HöghastighetsfiImning så att hästarna springer fortare
och känsIan av hyperaktivitet i actionscenerna,
Iärde han sig av andrateamen pa stora HoIIywoodproduktioner.
Vissa påstår att spagetti- västernregissörer
Iärde sig yrket från andrateamen, därav den usIa diaIogen.
De var duktiga på att fiIma hästar och action
med körsång, trummor och majestätiska scener.
De var inte så bra på diaIog.
Det är orättvist, men förstaeIigt när man ser de här scenerna.
Den här korsvägen, uppe i bergen, ovanför Tabernas,
där två ramblas, torra fIodbäddar, möts.
Ett oboe-tema i bakgrunden, ett prov på framtidens Morricone.
Morricone visar upp en ny sida -
en mer symfonisk, smäktande och mindre vuIgär Morricone.
Överstens tema -som börjar som ett oboe-tema
och bIir mer symfoniskt och orkestraIt under fiImens gång -
är den musik som Morricone bIev känd för efter Leone.
En mer barock och orkestraI stiI,
och det börjar med denna Iyriska användning av överstens tema.
Detta fiImades i ett ökenområde som kaIIades L'oasis, "Oasen".
Det är omgivet av paImträd
som är ett udda insIag i södra Spanien.
De pIanterades under inspeIningen av Lawrence av Arabien,
och de fröade av sig och växte.
Så en deI av AImería Iiknar Marocko,
tack vare rekvisitörerna på Lawrence av Arabien.
Om man var ute efter en nordafrikansk miIjö,
så åkte man tiII L'oasis i AImería.
Det är otroIigt att paImträden kIarade sig.
Förstärkt Ijud igen - en komisk snyting.
Det smäIIer rejäIt när foIk kIipper tiII varann i itaIienska västern.
Det beror på att Ijudet Iäggs på efteråt.
Man designar Ijudet när fiImen är kIar.
Man sitter i dubbningsrummet och bestämmer antaI IjudIager.
Leone sa att Ijudet var 40 % av fiImen.
Det kanske är mer.
Agua CaIiente, "varmt vatten" på spanska.
Agua CaIiente fiImades i byn Los AIbaricoques, "aprikoserna",
som var en by som de upptäckte när de fiImade För en handfull dollar.
KuIIerstensgator, Iåga hus av soItorkat tegeI -
en vacker by i AImería i sydspansk stiI.
Bakom husen fanns kuIIerstens- gårdar, där säden tröskades.
En av de gårdarna användes av Leone tiII sIutdueIIen,
arenan där sIutdueIIen äger rum,
som om det var CoIosseum, denna runda tröskningspIats,
ett typiskt insIag i jordbruks- samhäIIet i södra Spanien.
Så det här är en riktig by.
Exakt så här ser det ut. Jag har varit där.
Det knastrar när man går på kuIIerstenarna,
även utan CIint Eastwoods stövIar.
Fans av första fiImen känner igen detta.
Det är nästan identiskt med en av inIedningsscenerna där.
Los AIbaricoques.
Och i närheten finns ett gammaIt kIoster
som användes tiII några nattsekvenser,
men som kom tiII sin rätt som fader Ramirez ceII,
sjukhuset i Den gode, den onde, den fule.
Så de använde den spanska Iandsbygden
för att skiIdra Mexiko på 1800-taIet.
Kommer han att skjuta foIket i stan
för att visa Indio vad han går för
och att han viII vinna gängets respekt?
EIIer undviker han våId för att sIippa döda i onödan?
TiII skiIInad mot Indio som dödar aIIa.
Tre personer har kommit ut och vi väntar en konfrontation.
Tre mot en. Tre personer i ena änden och hjäIten i den andra.
En typisk Leone-dueII.
Eastwood gar emot dem.
Det borde vara dånande musik -
en deguello, en mexikansk mördarsång, en sorgesång,
men det är tyst. Det bIir ingen dueII.
De drar sig tiIIbaka. De kommer inte att vinna.
En musikaIisk driII. Det är ju ett skämt.
Det ska inte tas på aIIvar.
Eastwood ser en pojke som försöker pIocka äppIen,
så i stäIIet för att skjuta de tre, skjuter han ner äppIena.
Vi befarar att han ska skjuta pojken.
De är möjIigt i en fiIm av Leone, och Indio har redan gjort det,
men det sker inte här.
Bravo.
Eastwood har respekt för Van CIeefs roIIfigur.
Och han Iigger ofta steget före Eastwoods roIIfigur.
Han är tankfuII, förnuftig. Han pIanerar i förväg.
Han har en professioneII instäIIning medan Eastwood handIar förhastat.
Så Van CIeef Iigger ofta steget före, som här.
Han Iistade ut att han red hit, trots att han ombads rida nån annanstans.
Han visste att Eastwood skuIIe göra tvärtemot,
så att aIIa skuIIe hamna i Agua CaIiente.
Mortimer är en kIipsk man.
Jag trodde att du skulle be lndio att göra det motsatta.
Och han är misstänksam nog att göra nat helt annat.
Eftersom El Paso var uteslutet kom jag hit.
Den mest paranoida Iogiken.
Att Iista ut vad de inte gjorde,
för att komma fram tiII vad de faktiskt gjorde.
Nu får KIaus Kinskis roIIfigur WiId möta Van CIeef igen.
Tuban...
Vi fortsätter skämtet som började tidigare i fiImen
när de anIände i EI Paso.
De har ouppkIarade affärer.
När den här sekvensen visades för Morricone,
så fick han ett skrattanfaII.
Han tyckte att det var hejdIöst roIigt -
konfrontationen meIIan den gaIne KIaus Kinski
och den cooIe Lee Van CIeef.
De speIar macho på ett farsIiknande sätt.
Överste Mortimer har en puffra i kavajärmen,
precis som Van CIeef i Sheriffen i Dodge City.
Som det speIande fickuret är från Kings Bravados,
och arenan för sIutdueIIen, som de snart träder in i,
är fran Vägen till Santa Cruz, där Van CIeef var skurk.
Så en massa referenser tiII Lee Van CIeefs HoIIywoodkarriär.
Mortimer är en bIandning av aIIa Van CIeefs roIIfigurer,
ihågkomna av en fiImfantast som sen bearbetade dem.
Länken meIIan Indio och Mortimer är fickuret.
De är vad de har gemensamt.
Vi har sett en återbIick som deIvis förkIarar det,
men vad är koppIingen tiII Lee Van CIeef?
Musiken förmedIar att det finns en.
Mortimer, yrkesmannen. Kassaskåpet ska inte sprängas.
Han tänker inte ta tiII våId. han har syra och verktyg.
Han har redskapen för att öppna kassaskåpet,
precis som han har vapen i sadeIväskan.
Han har redskap för aIIa situationer.
En försiktig prisjägare som är väI förberedd.
Det är onödigt att spränga pengarna, som i Butch Cassidy.
Man handIar förnuftigt.
Scenen meIIan Van CIeef och KIaus Kinski,
som är en kIassisk itaIiensk västernscen,
är ett fint exempeI på Leones komiska stiI.
Vi har sett hoteIIägarna, tjänstemännen, den kinesiske uppassaren,
sherifferna, och hur han drivit med dem.
Och WiId, även om det i dag,
med vår känsIiga syn på handikapp, inte är Iika roIigt.
Men han hade känsIa för karnevaIsfigurer
och giIIade att driva med det som var kuItureIIt heIigt.
Ungefär som orgeImusiken under dueIIen -
att Iåta Bachs toccata och fuga ackompanjera en dueII.
Man tar fin kuItur...
Man tar det aIIra finaste och driver Iätt med det.
Det är "karnevaI". Man tar en kIassisk västern
och tiIIför en massa karnevaIsfigurer
för att ge det en sydeuropeisk komisk känsIa.
Och Leones senare fiImer hade aIItid en karnevaIsfigur.
EIi WaIIach i Den gode, den onde, den fule.
Han äter, han svär, han rapar.
Han är extrem, han pratar mycket.
Han är Sancho Panza tiII CIint Eastwoods Don Quijote.
Detsamma gäIIer Rod Steigers roII i Ducka, skitstövel!
Han är Sancho Panza tiII Coburns Riddaren av den sorgIiga skepnaden.
Så han har aIItid med en karnevaIsfigur.
I den här fiImen är det uppdeIat på fIera personer
som är karikatyrer och tecknade figurer.
Som om Chuck Jones gjort en fiIm om ViIda västern -
det här är figurerna.
De är med för att försäkra att våIdet
och Indios psykopatiska beteende inte bIir för tungt.
De Iättar upp det heIa.
De här kväIIsscenerna fiImades i kIostret nära Los AIbaricoques,
som senare bIev sjukhuset i Den gode, den onde, den fule.
KIostret har en viktig pIats i spansk kuItur på 1900-taIet.
Det finns en pjäs av García Lorca, Blodsbröllop, från 30-taIet,
om ett par som rymmer från sina tyranniska föräIdrar
och gömmer sig på Iandsbygden.
Det har ett hemskt sIut när Iagens Iånga arm fångar dem.
Det var baserat på en verkIig händeIse i AndaIusien,
och deras gömstäIIe var kIostret utanför Los AIbaricoques.
Så kIostret betydde mycket för den spanska pubIiken.
Det var verkIigen känt inom den spanska kuIturen.
Nån har redan tagit sig in takvägen.
Nån hann före honom, hade samma idé.
I mörkrets skydd Ietar han efter guIdet.
Och det är förstås Mortimer som aIItid Iigger steget före.
Han bröt sig in för att försöka hitta guIdet från EI Paso.
I hans senare västernfiImer
bar han ofta tupé för att se yngre ut.
Men det här är hans riktiga hår, om än Iite tunt.
Han är en äIdre herre, en f.d. överste under inbördeskriget,
fadersfiguren bIand de två prisjägarna.
Senare när han speIade yngre män, bar han peruk,
varav många inte kIädde honom.
Lee Van CIeef har pratat om inspeIningen.
Leone taIade bara Iite engeIska,
så han stod i sin cowboyhatt och sa:
"Se på, CIint", "Se på, Lee",
och agerade ut deras roIIer på ett romanskt vis
och gjorde dem tiII romerska figurer.
Det var Leones bidrag. Skådisarna taIade spanska, itaIienska, tyska.
En av dem var en cockney, så Van CIeef förstod inte honom heIIer.
Eastwood var den enda som han förstod.
De hade en toIk, viIket hjäIpte.
Han Iäste manuset för att förstå vad de sa,
väntade tiIIs de sIutade prata och sa sen sina repIiker.
Inte det bästa sättet, men det tycks ha funkat.
Kraghandsken - roIIfigurens kännetecken.
"Sätt på dig den." Då bIir han Manco.
Det är många anspeIningar på skjuthanden och handsken,
Manco, den enhänte, med mera.
En typisk brutaI Leone-scen.
Precis som brandscenen i För en handfull dollar,
där skurken skrattade medan han utövade våId.
Det här förkortades av den brittiska censuren,
även om fiImen var barnförbjuden.
De får så mycket spö att de borde stryka med.
Men Leone viIIe ha en scen
där skurkarna njöt av våIdet,
som om det var tjurfäktning.
SärskiIt Indio som inte kan sIuta skratta.
Indios roIIfigur, som rymt från fängeIset
och pIanerat rånet i EI Paso och hade ett måI,
börjar nu spåra ur. Han verkar viIse.
Han skapar missämja i gänget.
Han bIir sjäIvdestruktiv. Han Ieder dem i fördärvet.
Det är ett psykotiskt beteende,
viIket några i gänget märker.
Han har tappat förnuftet.
Det finns ingen Iogik i det han gör.
Nåt som märks genomgående i fiImen, särskiIt nu,
är kontrasten meIIan deras skådespeIarstiIar.
Den avspända och ordkarga stiIen hos de två amerikanerna,
där tystnaden taIar för sig sjäIv,
mot det som Eastwood kaIIade "heIIzapopping" -
den överdrivna retoriska stiIen hos de mexikanska skurkarna.
Den kontrasten och kontrasten meIIan Eastwoods avspända agerande
och pistoIskotten och Ijudet av hovar,
är betydande för fiImen.
Leone sa att Eastwood brukade sIå sig ner meIIan tagningarna,
med hatten över ögonen.
Och när det var hans tur,
satte han på sig hatten, steg fram och gjorde sitt,
sen Iutade han sig tiIIbaka igen.
Den atmosfären omgav hans roIIfigur.
Man överförde Eastwoods egna manér på mannen utan namn.
Leone iakttog Eastwood under inspeIningen.
Han försöker inte imitera samurajroIIen den här gången,
han skapar sin egen roII.
Leone verkade giIIa runda pIatser.
VåIdshandIingarna inträffar ofta i arenor.
Den traditioneIIa västern är mer Iinjär -
gator, kanjoner, foIk som går emot varann.
I den itaIienska västern äger mötena rum i cirkIar,
som sIagsmåIet som vi precis såg,
som dueIIen i Den gode, den onde, den fule och den kommande dueIIen.
Leone bad Simi att hitta runda ytor.
En kuIIerstensgård för sIutdueIIen.
En rund kyrkogård för sIutscenen i Den gode, den onde, den fule.
Simi fattade inte hans böjeIse för cirkIar. Han tordes inte fråga.
Men han giIIade cirkIar. De här stora uppgöreIserna,
de stora dueIIerna där ödet skuIIe bestämmas,
var tvungna att äga rum i en cirkeI. Det gäIIde aIIa hans fyra västern.
Det är mycket specifikt.
Nåt annat utmärkande är Techniscopes brevIådeformat,
fotografen Massimo DaIIamano och sen, efter den här fiImen,
Tonino DeIIi CoIIi, Leones duktiga fotograf.
Det Iiknar CinemaScope och kaIIas "2-perf CinemaScope",
där man får två biIdrutor tiII priset av en.
Ett biIIigare CinemaScope, men det har begränsningar.
Techniscope användes knappt i USA,
men det var popuIärt i ItaIien på 60-taIet.
Det var bra tiII närbiIder och avståndsbiIder.
Leone giIIade brevIådeformatet. FiImerna hade inget biIdmanus,
men han var berömd för att ha aIIa scener i huvudet.
När han anIände på morgonen hade han en kIar idé om aIIt.
NormaIt fiImar man närbiIder på kväIIen,
för man fiImar etabIerings- och avståndsbiIder i soIskenet
och använder Iampor tiII närbiIder, men Leone sa:
"FiIma närbiIderna på dagen. De är Iika viktiga."
KamerakiIIarna ogiIIade det, och de Iånga dagarna.
Leone var heIt besatt.
De började i gryningen, så fort soIen gick upp,
och jobbade tiII nio om kväIIarna.
Han hade en historia i huvudet som han agerat ut för många -
för Morricone och skådespeIarna,
Vincenzoni, manusförfattaren, och AIberto GrimaIdi, producenten -
så han hade det heIa i huvudet.
Han visste exakt vad han viIIe uppnå,
så han pressade aIIa hårt.
Det var hans första stora team. Det var mindre sist,
och det krympte när pengarna sinade.
Mot sIutet hade han bara sju personer.
Men det här är en stor och inveckIad inspeIning,
med många pIatser och kuIisser.
Det var hans mest kompIicerade fiIm.
Han motiverade aIIa.
Han var Iysande på att få foIk att dansa efter hans pipa.
Han sporrade aIIa och Iyssnade på idéer från tekniker,
kamerakiIIar och skådespeIare.
Så aIIa kände sig deIaktiga.
AIIa var mycket nöjda och det var nåt som...
Förutom Gian Maria VoIonté
som tröttnade på att Leone försökte dämpa honom.
VoIonté var teaterskådis med stor karisma, utmärkt för Indio,
precis som för Ramón i För en handfull dollar,
men Leone tyckte att han speIade över.
Så han tröttade ut honom med omtagningar för att kuva honom.
En dag bIev VoIonté upprörd och gick därifrån.
Nån skrek: "Vi hämtar dig inte."
Så han gav sig ut i öknen, men Iyckades Iifta tiIIbaka.
De bad om ursäkt och fortsatte.
Det är den enda historien jag hört om bråk vid inspeIningen.
AIIa var motiverade. AIIa trodde på fiImen.
Indio tömmer pistoIen i en redan död gängmedIem -
en kardinaIsynd hos den brittiska censuren.
Man får skjuta foIk, de får faIIa, men man får inte njuta av det,
och man skjuter inte en redan död man.
Så det stäIIde tiII probIem.
Indio är nu aIIdeIes från vettet
och VoIontés framträdande bIir bara större.
Det är märkIigt - Indio Iät prisjägarna fIy,
så att han kunde skyIIa på nån så att han kunde skjuta dem.
Det är sjäIvdestruktivt -
han går runt i cirkIar och förgör sitt foIk.
Han har mist guIdet, prisjägarna och nu ger han sig på sitt foIk.
Det har ett fascistiskt insIag när han jagar sin egen svans.
Groggy, speIad av Luigi PistiIIi, går inte på det.
Han har genomskådat Indio.
Hans uttryck säger: "Jag tror inte på vad du gör. Jag Iitar inte på dig."
Han är den smartaste av dem.
Morgonen därpå. Två revoIvermän väntar på uppgöreIsen.
Och det upprepas i Harmonica - en hämnare,
då tre revoIvermän väntar på tåget, men det är två timmar försenat,
så de fördriver tiden medan de väntar på uppgöreIsen.
De sitter där och Iaddar sina vapen.
Och de fiImas på samma sätt. En biId på Lee Van CIeef.
En biId på gatan.
En biId på Lee Van CIeef.
Sen Indio.
AIIa visas Iika mycket,
medan de fördriver tiden och väntar på uppgöreIsen.
Den idén utveckIas i Harmonica - en hämnare,
när männen väntar på stationen
på tåget som för CharIes Bronson tiII stan.
Vad gör handIingens män när de inte har nåt att göra?
De Iaddar sina vapen.
En suck från Lee Van CIeef. Han är uttråkad.
"Vi har betaIt för att döda. Det är på tiden att nåt händer."
Extraordinärt att Iägga på ett manisk skratt
för att iIIustrera det skrattande ansiktet pa affischen.
Det är inte Indio som skrattar. Det är bara utsmyckning
för att påminna oss om hans vanvett, ett stycke Ijuddesign.
De fortsätter att vänta i den fattiga staden - Agua CaIiente.
TiII skiIInad mot det bIomstrande EI Paso och White Rocks,
är detta det underutveckIade Tucumcari,
Santa Cruz och Agua CaIiente - det är riktiga håIor.
Så de sitter här i den mexikanska avkroken
och väntar på sjäIva uppgöreIsen.
De jobbar nu som ett team. Tidigare var de rivaIer.
De har enats om att samarbeta för att fånga Indio och hans gäng.
Här jobbar de ihop strategiskt för att göra sIut på Indios gäng.
De var 14 tiII en början,
men siffran har sjunkit tack vare Indios beteende.
En katt när det hettar tiII. Det hände i den första fiImen.
Och i Den gode, den onde, den fule i en Iiknande scen.
Att en katt jamar i hettans ögonbIick -
ett typiskt Leone-skämt med Morricones Ijuddesign.
Så Indio hyser förakt för sitt gäng.
Trots att de fritagit honom, hjäIpt honom,
sIaktat och rånat på hans order,
så hyser han bara förakt för dem.
Han avskyr inte bara sig sjäIv, han avskyr sitt gäng också.
Skjutvapnen i itaIienska västern- fiImer är förstås ett viktigt insIag.
Efter För en handfull dollar
började fabrikerna i Brescia i ItaIien
som speciaIiserat sig på vapen i generationer,
tiIIverka vapen för itaIienska västernfiImer.
De gjorde kopior av amerikanska vapen från 1800-taIet,
särskiIt Winchester, Remington och CoIt.
De rätade också ut gevärspipor som skadats.
Det var kopior, men utan räffIor. Det var ju bara rekvisita.
Många vapen gick sönder i itaIienska västernfiImer,
så de skickades tiII Brescia på reparation.
Indio har ett intressant förhåIIande tiII sin revoIver.
IbIand vrider han på hyIsan, spänner hanen och Iyssnar.
Som vi får se i den sista återbIicken,
så har revoIvern, som även används där, personIig betydeIse.
Han råkade ut för nåt i sin ungdom.
Benito StefaneIIi, som var stuntregissör,
och ansvarig för dessa inveckIade,
men inte aIItid väIregisserade stunt,
där aIIa sIängde sig på ett väIdigt gymnastiskt och fysiskt sätt.
Ett bra exempeI - nån triIIar genom taket.
När Indio tittar på den haIvt krossade baggen,
bIir hans gäng krossat av
Eastwood och Van CIeef utanför.
Han väntar, som nazistIedaren i sin bunker efter kriget, på sIutet.
Indio sitter i sin bunker på sitt psykopatiska sätt
för att rida ut stormen som han sjäIv har våIIat.
Koreografin i Leones fiImer är extremt kompIex.
De hade inget biIdmanus, ändå var det inga kontinuitetsfeI.
Om man ser tiII Los AIbaricoques geografi,
och aIIa personer som omringar Eastwood och Van CIeef,
är det en hemskt inveckIad Iogistik, men det fungerar.
Och nu det speIande fickuret,
med ett fotografi inuti, som är nyckeIn tiII gåtan.
Det här är en musikaIisk signatur som vi...
AIIt kommer nu att avsIöjas.
Den andra återbIicken, oskarp, som i Harmonica - en hämnare.
Vi är tiIIbaka i sovrummet med fIickan och yngIingen,
och Indio står där och tittar på dem.
Indio skjuter mannen igen.
Han går fram tiII fIickan.
Duken bIir röd.
Han våIdtar fIickan, eIIer försöker göra det.
Men hon tar hans revoIver som han Iyssnat på genom fiImen.
Ska hon skjuta honom? Hon kan inte för han är i Iivet.
Hon skjuter sig sjäIv.
Så trots aII sIakt som han ägnat sig åt sen dess,
så fastnar detta i hans minne -
en sexakt som avbryts av ett sjäIvmord.
Det är det minnet han gräver fram när han haschar,
och när han fantiserar.
Mortimer ropar på honom när uret speIar -
det finns ett samband meIIan överste Mortimer och uret.
Det mesta av den återbIicken censurerades i många Iänder.
Men utan den förstår man inte Indios motiv.
Det är extremt, men det förkIarar hans psykotiska beteende.
Man antyder också att Indio har varit impotent sen dess.
Nu väntar den första av Leones pampiga corrida,
tjurfäktningen, den runda arenan, dueIIen.
Han gjorde dueIIen, eIIer uppgöreIsen, som de fIesta västernfiImer innehöII,
tiII ett rent konstverk.
Ingen diaIog, inget prat,
stämningen skruvas bara upp inför mötet meIIan de två protagonisterna
här i ödets arena.
Sa Indio har avväpnat översten.
FIera biIder bakifrån personens siIhuett,
och sen ett kIipp tiII den andra protagonisten.
Det bIir matchande biIder i rytm under dueIIen.
Musiken upphör igen, men inte toccatan, utan fickuret,
som bIir samma tema som Bachs toccata,
men nu med trumpet och gitarr,
en mexikansk sorgesång.
Det är inte rättvist -
Indio har sitt vapen på sig, Mortimer måste pIocka upp sitt.
Indio kommer att vinna om det inte händer nåt.
Nästa ögonbIick är inspirerat av Anthony Manns fiIm, Tin Star,
där Henry Fonda bevakar en dueII -
Anthony Perkins är sheriffen, NeviIIe Brand skurken -
för att se tiII att det går rätt tiII.
Nån måste bevaka detta med, för Mortimer har yrkesstoIthet.
Musiken upphör, men börjar igen med ett annat ur.
De finns aIItså två fickur.
Mortimer tar fram sitt.
Så båda har fickur som speIar, med samma fotografi.
Eastwood viII döma det heIa
för att se tiII att båda har en ärIig chans.
Förstärkt spansk gitarr, Indios tema,
med det speIande uret och kastanjetter.
"Försök inte, Indio."
Det är nästan som en dueII meIIan tre.
En är domare, en skurk, en hjäIte.
Den äIdre mannen måste visa vad han går för.
Eastwood tänker inte skjuta, han bevakar bara.
I Den gode, den onde, den fule bIev det en dueII meIIan tre,
där aIIa tre försöker skjuta varann.
Musiken förstärks med kastanjetter och spansk gitarr.
En hymn kommer att speIas på trumpet under dueIIen,
som i Den gode, den onde, den fule pågår i en heI akt.
Rund arena, tre personer, som i Den gode, den onde, den fule.
Även zigenartrumpeten med mexikanskt ackompanjemang
trissar upp stämningen.
Leone kunde inte Iåta bIi.
Han äIskade att den mexikanska sorgesången skiIdrade sekvensen.
Han provade det i aIIa tre fiImerna,
Den här gången bIandat med andra musikaIiska teman.
En arbetstiteI var Carillón,
som betyder "kIockor" och "speIande kIocka".
Innan dess kaIIades den Bounty Killer,
sen bIev den känd som För några f dollar mer.
Indio speIar över även när han är skjuten.
Bravo.
Det andra "Bravo".
Det första när han sköt äppIena i Agua CaIiente.
De tittar på varann som två yrkesmän som bedömer varann.
Översten har besegrat Indio i en rättvis strid, i en dueII. Bravo.
Och han viII ha tiIIbaka sitt ur.
OtroIigt hur snabbt intrigen förkIaras,
med bara en repIik, på en sekund.
Det visar att översten är en rättfärdig man,
mer rättfärdig än mannen utan namn.
Jag ser en familjelikhet.
Här...
Ja, mellan bror och syster.
FIickan som tog sjäIvmord var Mortimers syster,
mannen som Indio sköt var Mortimers svåger.
FiImen handIade om en vendetta.
Mortimer jagade Indio eftersom han bar ansvaret för hans systers död.
Precis som figurerna i Budd Boettichers fiImer,
de gamIa fiImerna med RandoIph Scott,
så visade det sig att Mortimer var rättfärdig.
Vissa saker kan inte undvikas - man måste bara göra dem.
Han hade ett uppdrag och han uträttade det.
Så Eastwood kan behåIIa pengarna.
Han är skojaren, 60-taIets prisjägare.
Men Mortimer är en kIassisk HoIIywoodfigur, och orkestern
med kIockorna, indikerar att det är ett kIassiskt ögonbIick.
Temat kaIIas faktiskt "Goodbye, CoIoneI".
Nu kommer ett av fiImens bästa skämt, skrivet av Donati,
efter att Vincenzoni var kIar med manuset.
Eastwood summerar beIöningen för aIIa i Indios gäng,
men det stämmer inte riktigt.
Nagra bekymmer?
Nej, gamle man.
Jag trodde att jag räknade fel.
Det är löst nu.
"Jag trodde jag räknade feI." "FörgyII min dag."
"Känner du dig tursam?" AIIt började med den repIiken.
När översten rider iväg in i soInedgången, räknar Eastwood rätt.
1965 var ett sjujäkIa år för Sergio Leone.
När fiImen sIäpptes i december 1965,
bIev den ItaIiens mest framgångsrika fiIm.
rekordet varade tiII 70-taIet.
Det var året då Leones mentor, Mario Bonnard,
en itaIiensk fiImregissör och skådis, dog i 70-årsåIdern.
Han var en fadersfigur tiII Leone och han dog när fiImen kom ut.
Den itaIienska västern var född,
ock den unika itaIienska västernstiIen kom tiII sin rätt.
Det var den första fiImen som Leone signerat i ItaIien,
för den första fiImen sIäpptes under pseudonym, Bob Robertson.
Men med För en handfull dollar kunde han sätta ut sitt namn
som en betydande regissör av europeisk fiIm.
Så -65 var ett annus mirabilis för Sergio Leone,
och det gick bara uppåt efter det.
Eastwood får inte bara pengarna för Indios gäng,
han Iägger också besIag på pengarna från EI Paso.
BehaIIer han dem? I HoIIywood hade han återIämnat dem,
men här är det troIigt att mannen utan namn behåIIer dem.
Översatt av Visiontext: Susanna Wikman
SV